Rendszerelméleti jegyzetek

rendszerfogalmak és az autopoietikus fordulat
1.	
1.	Rész és egész. rendszer a realitás tárgyainak összessége.
2.	Rendszer, mint valamely elv egysége. Részeken túli, azokat meghaladó egység.  “A rendszer több, mint részeinek ösz-szege.” Problémái: “Hol van ez a több?” Rendszeren kívül? Nem, mert az entitás lényege lehet e rajta kívül? Benne? Eh-hez kell a reprezentáció fogalma, amely a rendszerben a rend-szer egészét megjelenítő részt, elemet jelenti. De ha benn van a részek összessége több, mint a rendszer egysége, hiszen ez is benne van még. Kiút? Ha a rendszer egységét mégis a rendszeren kívül gondoljuk el, de nem, mint empirikus kép-ződményt, de mint az értelem konstrukcióját. Olyanként, amit a megfigyelő teremt meg.
3.	A környezet fogalommal új dimenziót kap a rendszerfo-galom. A rendszer a környezetével való viszonyban definiá-lódik. A “nyitott rendszer” elv kimondja, hogy a rendszerek csak a környezetükkel való interakciók szelektív vezérlésével képesek önmagukat fenntartani. Ez a környezetéhez folyama-tosan alkalmazkodó rendszer.
4.	Zárt rendszerek. A rendszerhatárok meghúzására koncentráló modellek. Autopoietikus önreprodukáló rendszerek elméletei. Kérdése: Hogyan szerveződik meg a rendszer. Kettős vonat-kozású ez a zártság: Műveleti zártság, a műveletek a minden-kori rendszerállapotoktól függnek. Zárt a felépülés, mert azo-kat az információkat, amelyekből felépülnek, maguk hozzák létre.

Kognícióelméleti konstrukcionizmus

Maturana – Valera
1.	Hogyan történik a megismerés.
Nem arra kíváncsi, mire irányul az ismeretszerzés, hanem arra, hogy hogyan történik. 
Az agyműködés kognitív zártsága. (ezért) nem az érzékszerveket vizsgálja, hanem a szemantikailag zárt agyműködést. Az észlelés az agyban áll össze, amikor az ingerek “jelentést kapnak” a jelen-tésadás a korábbi tapasztalatokon alapul. Az agy csak a saját nyel-vét érti. Valósága konstruált valóság. Ez nem az önkényességet jelenti, ez társas vállalkozás. A jelentések az individuumok között áramlanak. Elhatárolódnak a szolipszizmustól és attól, hogy tudá-sunk objektív tükör. Helyette kommunikációban konstituálódó in-terszubjektív érvényességekről beszélnek.

2.	A kognitív rendszerek megfigyelő rendszerek. 
A megfigyelés megkülönböztetéseket igényel. A megfigyelés eredménye ezért, az éppen igénybevett megkülönböztetéssel leírt világ. A külvilágban nincs benne ez a megkülönböztetés, ezt a rendszer konstruálja. A külvilág nem instruálja a megfigyelőt. A megfigyelő konstruálja megfigyelése tárgyát. Nem a realitást ta-gadja, e szemlélet, csak azt állítja, hogy amihez értelmünkkel hoz-záférhetünk, az a mi valóság konstrukciónk. 

3.	önreferenciális autopoietikus rendszerek
Maturana:
“Ezen osztály minden eleme dinamikus rendszer, amely mint fo-lyamatok hálózata meghatározza saját alkotórészeinek létrehozását: ezek az alkotórészek egyrészt kölcsönhatásaik révén éppen annak a létrehozási folyamathálónak az állandó megteremtésére és meg-valósítására hatnak vissza, amely létrehozta őket, másrészt az alko-tórészek létrehozását célzó folyamatok hálózatát egységként terem-tik meg egy olyan térben, amelyet azáltal határoznak meg, hogy megvalósítják a határait”
(H.R. Maturana: Erkennen: Die Organisation und Verkörperunk von Wirklichkeit. Braunschweig-Wiesbaden, 1985, Vieweg, 280.
Helmut Staubmann
“... az így meghatározott rendszerek elemeik, műveleteik és struk-túráik létrehozása során önmagukra vonatkoznak. Ezért általá-nosságban önreferenciális rendszereknek nevezhetjük őket. Ha az önreferenciát valamely rendszer egységeire, azaz a rendszert alkotó elemeknek ugyanezen elemek hálózatából való termelésére és újra-termelésére vonatkoztatjuk, akkor önteremtésről, illetve önteremtő rendszerekről beszélünk. Önreferencia azonban a rendszerek struk-túraképződésének szintjén is létezik. A továbbiakban ezt önszerve-ződésnek nevezzük.
Nem analitikus. Fentiek miatt a rendszerelmélet analitikusan nem fogalmazható meg.  Nincsenek végső elemik e valóságos rendsze-reknek, illetve önkényesen kell alkotni őket, hiszen egyébként min-dig széthasíthatók, tovább bonthatók.
Önreferenciális zártság.  “Minden esetben arról van szó, hogy a rendszerdinamika a környezetre utalt és környezet nélkül megszűn-ne, de nem irányíthatják a környezet bizonyos tényezői vagy bizo-nyos más rendszerek. Más megfogalmazásban azt is mondhatjuk, hogy az önreferenciális rendszer “rezonálása” belső struktúráktól és pillanatnyi állapotaitól függ. A rendszer “önállóságán” követke-zésképpen nem viszonylagos elszigeteltségét vagy a környezettől való függetlenségét kell érteni, hanem függőségeinek és független-ségeinek önszabályozását. (Luhmann 1986b, 14) (szocioló-giaelmélet 229)
Összetettség és kontingencia
Összetettség. “Összetettnek akkor nevezzük az elemek összefüggő tömegét, ha az elemek összekapcsolódó képességének belső korlá-tozottsága miatt már nem lehet minden elem mindenkor kapcsolat-ban az összes többivel.” (Luhmann 1984, 46 szociológiaelmélet 229)
Kontingencia. 
Másképp is lehetségesség. “ami se nem szükségszerű, sem lehe-tetlen, ami tehát úgy, ahogy van, lehetséges, de lehet másmilyen is.”

Miképp lehetséges egyáltalán a kommunikáció? 
A szociális rendszerek: az értelem-teli kommunikáció rendszerei és önreferenciális rendszerek.

Meg kell magyarázni az alábbiakat: kommunikáció, cselekvés és (versus) átélés, értelem, struktúra, a szociális rendszerek környezetei. Ne a mindennapi értelmezéssel kezdjük, kérdezzünk rá a magától értetődőre is, hogy miképp lehetséges.

Miképp lehetséges egyáltalán a kommunikáció

“ ... bemegyünk a közeli kocsmába és rendelünk egy sört, amiért kisebb összeget fizetünk. Hétköznapi, önmagában normális törté-nés, némi távolságból szemlélve, például különböző társadalmakat összehasonlítva mégis rendkívül valószínűtlen esemény. Hogyan jön hát létre a kommunikáció vagy a társadalmi cselekvés? Miképp lehetséges egyáltalán, hogy EGO megérti, amire ALTER gondol, sőt felfogja a szándékát, és annak megfelelően cselekszik? A ha-gyományos szociológiában ehhez közös kultúrát, közös szimbó-lumrendszereket, a szocializáció során átadott viselkedési elváráso-kat (a kocsmatulajdonos szakmai szerepéhez tartozik, hogy kihoz-za a megrendelt sört) feltételeztek. Ezekben a megoldásokban az a nem kielégítő mozzanat, hogy feltételeznek valamit, amit tulajdon-képpen, először meg kellene magyarázni.”
Ha gondolatban abból indulunk ki, hogy két ember kultúramentes helyzetben találkozik össze, akkor olyan problémakörbe ütközünk, amit Luhmann a kettős kontingencia fogalmával jelöl. Kettősen kontingensként jellemezhető helyzetek úgy jönnek létre, hogy két olyan rendszer találkozik, amelyek külön-külön rendkívül összetet-tek, ezért viselkedésük kölcsönösen nem kiszámítható. A kettős kontingencia alaphelyzete, ekkor egyszerűnek mutatkozik. két fe-kete doboz, mindegy milyen véletlenek alapján, kapcsolatba kerül egymással. A saját viselkedését mindegyik a határain belül össze-tett önreferenciális műveletekkel határozza meg” (Luhmann 1984, 156)
Ennek a találkozásnak a szempontjából tehát nem döntő, hogy idő-vel megtanulják kölcsönösen áttekinteni egymást, viselkedésüket előre jelezni, s ezáltal képesek lesznek arra is, hogy kölcsönösen irányítsák egymást.
“Különállóak maradnak, nem olvadnak össze, a korábbinál nem ér-tik meg jobban egymást: arra összpontosítanak, amit a másikban, mint környezetben-lévő-rendszerben inputként és outputként meg tudnak figyelni, és mindenkor önreferenciálisan tanulnak bele min-denkori saját megfigyelési látószögükbe. Amit megfigyelnek, azt megpróbálhatják saját cselekvésükkel befolyásolni, és visszacsa-tolásként ismét csak tanulhatnak. Ezen a módon egy új rend jöhet létre, amelyet az azt lehetővé tevő rendszerek összetettsége szab meg, amely azonban nem attól függ, hogy ez az összetettség kiszá-mítható, egyszersmind ellenőrizhető is. Ezt az új rendet szociális rendszernek nevezzük. (Luhmann 1984, 157)
Döntő fontosságú, hogy a kettős kontingencia problémaköre révén olyan új önreferenciális kör keletkezik, amely új egységet rejt ma-gában, s ez nem vezethető vissza a két rendszer egyikére sem, s kö-rülbelül így fogalmazható meg: “Azt teszem, amit akarsz, ha te is azt teszed, amit én akarok”, vagy: “nem hagyom, hogy meghatá-rozz, ha nem hagyod, hogy én határozzalak meg” (Luhmann 1984 166 sk.)
Kommunikáció. A társadalom legkisebb egysége a kommunikáció
A kommunikáció egy új egység, ami akkor keletkezik, ha három kiválasztási folyamat egyesül: az 
•	információ, 
•	a közlés és a 
•	megértés
•	Információ. Kiválasztás, mert sok lehetőség közül kiválaszt valamit, ezzel kizár mást. Ez s nem az. Reggel van, nem este. (ezzel az értelemre utal)
•	Közlés. A másiknak közlési viselkedést kell tanúsítania. Hogy viselkedéséről nem puszta információt kapok, hanem közölni akarja. Közlés és információ elválasztása van ebben. Kommunikációs ajánlatnak kell vennem, s nem puszta visel-kedésnek. Kacsint, és nem pusztán pislog önkéntelenül.
•	Megértés. Siker elvárás a megértésre vonatkozóan. Ezt (hogy értette e a másik) a következő kommunikációban felül kell vizsgálni. Itt lesz a kommunikáció önteremtő folyamat.
•	Kiválasztás. A negyedik a kiválasztás. Én elfogadhatja, vagy elutasíthatja a kommunikációt, mint a viselkedés előfeltevé-sét. Megérti, de máshogy látja stb.
A sokféle kiválasztás feltétel miatt arra jutunk, hogy a sikeres és következményekkel járó kommunikáció lehetősége valószínűtlen. A fejlődés e kommunikáció valószínűvé tételét is jelenti. E valószí-nűség növelést evolúciós vívmányok segítik, a médiumok.
•	Nyelv: a kommunikáció megértését közös észlelési kontextu-son túl is lehetővé teszi. (Az oroszlán szó és az oroszlán)
•	Terjesztő médiák a címzettek elérésének lehetőségének bő-vítésére, az írás, könyvnyomtatás a sajtó, újabban az elektro-nikus médiumok. Ezek esetében a kommunikáló feleknek nem is kell jelen lenniük. Térben és időben elválhatnak egy-mástól. Ezzel a kommunikáció kikerült a jelenlét kényszeré-ből, de ezzel könnyebb visszautasítani a kommunikációt.
•	A szimbolikusan általánosított médiumok segítik a megér-tést. Ezek a szimbolikus általánosítást valamely motívummal kötnek össze. Pl. belátva valami igazságát ,.. cselekszik vala-hogyan, itt az igazság a szimbolikusan általánosított kommu-nikációs médium.

“Szimbolikusan általánosítottnak olyan médiumokat kívánunk ne-vezni, amelyek azért általánosítanak, hogy szimbolikusan fejezzék ki a kiválasztás összefüggését valamilyen motivációval, azaz mint egységet mutassák be. Fontos példák erre: igazság, szerelem, tulajdon/pénz, hatalom/jog; első megközelítésben a vallásos hit, a művészet és ma talán bizonyos a civilizációban rejlő egységesített alapértékek is. Igen különböző módokon és rendkívül eltérő inter-akciós helyzetekben, de az ilyen esetekben a kommunikáció kivá-lasztását úgy próbálják megszabni, hogy az egyszersmind a moti-váció eszközeként is hasson, azaz kellően biztosítani lehessen, hogy megfogadják a kiválasztási javaslatot” (Luhmann 1984, 222) (szociológiaelmélet 232)
Tehát a szimbolikusan általánosított médiumok:
•	igazság, 
•	szerelem, 
•	tulajdon/pénz, 
•	hatalom/jog; 
•	első megközelítésben a vallásos hit, 
•	a művészet 
•	és ma talán bizonyos a civilizációban rejlő egységesített alapértékek is

Értelem. 
Az értelem, mint alap-megkülönböztetésen alapuló utalástöbblet

Az értelem utalástöbblet
“Az értelem jelensége az átélés és cselekvés további lehetőségeire való fölös utalások formájában jelentkezik. Valami a nézőpontban, a szándék centrumában van, valamire pedig mellékes utalás törté-nik, mint az átélés és cselekvés és-így-továbbjának horizontjára. Mindaz, ami az intencióban van, ebben a formában egészében nyit-va tartja a világot, tehát a hozzáférhetőség formájában mindig biz-tosítja a világ aktualitását. Maga az utalás a valóság álláspontjaként aktualizálódik, de nemcsak valóságost (illetve feltételezetten való-ságost), hanem lehetségest (feltételesen valóságost) és negatívat (valótlant, lehetetlent) is magában foglal” (Luhmann 1984, 93)
az értelem funkciója a nagyfokú összetettség megjelenítése
“Az értelem egyrészt arra hat, hogy ezek a műveletek ne legyenek képesek megszüntetni az összetettséget, hanem az értelem alkalma-zásával ezt állandóan újraélesszék. A műveletek végrehajtása nem zsugorítja össze a világot; csak a világban tanulhatjuk meg, hogy mint olyan rendszerek rendezkedjünk be, amelyek lehetséges struktúrák közül választanak. Másrészt minden értelem újrafogal-mazza a minden komplexitásban lakozó kiválasztási kényszert, s minden meghatározott értelem azzal minősíti magát, hogy bizo-nyos csatlakozási lehetőségeket természetesnek, másokat valószí-nűtlennek, nehéznek vagy távolinak tart, vagy (átmenetileg) kizár.”  
itt is érvényesek az önreferencia jellegzetességei
egyetlen értelemintenció sem létezhet önmagában, hozzá vissza-térően lefolyó elemek hálózatára van szükség, ha utalástöbblet mindarra szüksége van, amire utal e többletben
Az értelem önreferenciális zártsága. 
Értelem, csak értelemre utalhat, illetve amire utal, az már az érte-lem rendszerében van. Értelmet tagadni is csak értelem tud, a taga-dás az értelem része. Értelemfeldolgozó rendszerek ezért nem ta-pasztalhatnak olyasmit, ami nem értelmes. 
felmerül a kérdés mennyire nyitottak környezetükre, (például az abban lévő többi értelemfeldolgozó rendszerre) ezek az értelem-feldolgozó rendszerek. 
Megkülönböztetésen alapulva ...

“A kérdésre adott válasz megértésének kulcsa abban rejlik, hogy az értelem előállítása során egy már ismertetett megkülönböztetés jön létre: az intenció tárgya, valami ténylegesen adott és a más lehető-ségekre való fölös utalások, röviden: adott és lehetséges között. Ez a különbség az értelemspecifikus információfeldolgozás kiinduló-pontja. Minden információfeldolgozás alapja bizonyos (kizárólag rendszeren belül értendő) megkülönböztetés (distinkció) és bizo-nyos megjelölés (indikáció), a megkülönböztetés valamelyik olda-lához való hozzárendelés. Vegyük például a szép és a csúnya kö-zötti megkülönböztetést. Nyilvánvaló, hogy ez a megkülönböztetés nem magára a világra, hanem valamilyen megfigyelő rendszerre, például képtárlátogatóra vonatkozik. A látogató (szintén rendsze-ren belüli) kritériumok alapján, “kétértékű változóinak” valamilyen kifejeződéséhez sorol bizonyos képet. Különbség és hozzárendelési előírás megteremtésével a rendszernek lehetősége van arra, hogy a külvilágot, mint információt behozza, “lássa”. Az értelemrendsze-rek alapkülönbsége, amely az információfeldolgozáshoz felhasz-nálható: az adott és a lehetséges különbsége. Belőle differenciá-lódik a további különbségek összetett rendszere.” (Staubmann szo-ciológiaelmélet 234-235)
“Ez az alapkülönbség, amely minden értelemátélésben kényszerű-en újratermelődik, minden átélésnek információértéket ad. Az érte-lemhasználat során kiderül, hogy erről és nem arról van szó, hogy így és nem másképp folytatjuk az átélést, kommunikálunk és cse-lekszünk; hogy bizonyos további lehetőségek nyomon követése be-válik-e, vagy nem válik be. Az aktualitás és a lehetőség horizontja közötti alapkülönbség teszi lehetővé, hogy a nyitott lehetőségek közötti különbségeket újradifferenciáljuk; megragadjuk, tipizáljuk, sematizáljuk azokat, majd az ezt követő aktualizálásból informá-ciós értéket nyerjünk. Ezen az alapon vezetünk be olyan identitá-sokat, mint a szavak, a típusok, a fogalmak, hogy kitapogassuk ve-lük, mi az, ami valami mással szemben beválik; s azután természe-tesen. hogy megőrizzük és újratermeljük azt, ami bevált” (Luhmann 1984, 111 sk.)
az értelem az információknak különbségekként feldolgozását teszi lehetővé
e különbségek nem a világban eleve adottak, ezeket az értelem ter-meli  ki,  ezért  az  információ nem a külvilág inputja a rendszerbe, hanem olyan esemény, amelynek hatására a rendszer valamely bel-ső  állapota  önreferenciálisan  megváltozik, -  az  információ kivá-lasztás egy olyan lehetőségtartományból, amelyet maga a rendszer teremt és tart fontosnak” (Luhmann 1984 104) ezt csak átélni kell, s nem kell kialkudni.

Struktúra

Az egyik rendszerben megengedett elemközi viszonyok korlátozá-sát, pontosabban: korlátozásának kiválasztását jelöljük a struktúra fogalmával. A struktúra teszi lehetővé, hogy a sokféleképpen lehet-séges kommunikációk közül mégis rend jön létre.
•	A bekapcsolható kommunikációk számát témák korlátozzák. Bizonyos témákat értelmesnek, bizonyosakat nem értelmes-nek tartunk, bizonyosakat kizárunk, adott társadalom téma-készlete tehát a kommunikatív folyamatok struktúráinak ösz-szessége a kultúra.
•	a kultúrának a fenntartás szempontjából fontos részeit sze-mantikának nevezi Luhmann Pl. a szerelmi szenvedély társa-dalmunkra jellemző szemantikája.
hogyan korlátozódik a cselekedetek hálózatba foglalása? 
az elvárás jelenségéhez jutunk. Az elvárás a lehetőségek játékteré-nek korlátozását jelentik, nem csak a viselkedés korlátozása értel-mében, hanem az elvárások korlátozása értelmében is.

Az emlékezet, mint társadalmi konstrukciós tevékenység

Aleide Asmann - Jan Asmann (Karácsony 289)
“az emlékezés nem csupán pszichikai-idegi, hanem szociális jelen-ség, azaz nem csak az emberben, hanem az emberek között is konstituálódik. Az emlékezés a kommunikációban és azon médi-umok által jön létre, melyek a kommunikációk újrafelismerését és folytonosságát biztosítják. Hogy mire és miképp emlékezünk? Eb-ben a technikai lehetőségek mellett a társadalmi revelanciaszem-pontok is döntőek. (szerintük a problematika vizsgálatában alap-vető volt Halbwachs elemzése.)

Halbwachs az emlékezés kulturális társadalmi kereteiről
“A múltban az írás, a könyvnyomtatás, a szövegek kanonizálásá-nak és interpretációjának intézményei a szociális emlékezet lehető-ségeit bővítették. Manapság ehhez társulnak az elektronikus médi-umok. A kultúra koordinál (szinkronitást biztosít) és lehetővé teszi a kontinuitást (diakrón jellegű).  Az emlékezet az utóbbihoz kap-csolódik, a diakronitás szervezője. Kétféleképpen működik: egyfe-lől, mint “tárolás” (emlék), másfelől, mint “újra-előhívás” (emléke-zés). Az emléket, mint reprodukciót a kulturális minta magától ér-tetődőként átélt “nem tudatos” folytonossága teszi lehetővé. Az emlékezés viszont rekonstrukció, amely feltételezi, hogy megtört a kulturális emlékezet folytonossága, és a társadalomban éppen ezt a folytonosságot akarják tudatosan előállítani. Az emlék reproduk-ciója esetében olyan időtartamról van szó, amely a mát a tegnap meghosszabbításaként jeleníti meg, a rekonstrukció viszont a teg-nap és a ma világos elválasztását feltételezi.
Halbwachs szerint nincs nem szociális emlékezet.  Az én és a tár-sak emlékezete közi határvonal “lágy.” Az emlékezés szociális ere-detű, közösség által jön létre, és közösséget teremt.
A társadalmi emlékezet rekonstruktív jellegű, csak az őrződik meg, ami a jelenben a jelen vonatkozási keretében képes rekonstruálódni. Az emlékezés a tapasztalatok értelemadása. A felfejtés az értelemkeretek eltűnése, az emlékek vonatkozás nélkülivé válása.
Az emlékezet szemben áll a történelemmel. A kollektív emlékezet folytonosságra és újrafelismerésre utalt. Ezzel szemben a történelemnek nincs személyes vonatkozása ez “objektív” történet. A csoport emlékek pedig többes számúak.Aleide Asmann - Jan Asmann (Karácsony 290)
•	kommunikatív emlékezet. ez a mindennapi élet emlékezete, kommunikációk kapcsolódását, megérthetőségét jelenti. Az átélt múlthoz kapcsolódik
•	kulturális emlékezet. Identitás teremtő, ünnepek, rítusok, ceremóniák, mítoszok, kanonizált alapszövegek. Az elbeszélésekben megfogalmazott múlthoz kapcsolódik.
Vannak társadalmak, ahol e kettő közel áll egymáshoz. Az írás nélküli társadalmak esetében pl. Ezek emlékezete rövid, kb. 3 generációig tart. De kulturális emlékezetükben (pl. mítoszokban hordozottan és felelevenítetten, benne vannak az ősök elmesélt nyomai. 
Tárolt emlékezet és funkcióreleváns emlékezet. 
Az írás nélküli társadalmakban e kettő egybeesik. Amit használnak, áthagyományozódik, ami áthagyományozódik, azt használják. Az írás óta e kettőnek nem kell egybeesni. Az írás többet örökít meg, mint amit használnak.  (mit archiváljunk kérdése.)
A média szerepe.
•	először aktiválja a dokumentumokat
•	ezeket összeköti az emlékezés praktikus értékével, s ezt a mindenkori jelen határozza meg.
•	politikai funkció

a fogalom és a történelem viszonya

“Mielőtt azonban rátérnénk az ellentétes fogalmak, illetve a ben-nük különböző módokon kifejeződő tagadások tárgyalására, enged-tessék meg, hogy három módszertani megjegyzéssel pontosabbá tegyem a kérdésfelvetést. Az első a fogalom és a történelem vi-szonyára, a második az ellenfogalmak történetiségének kérdésére, a harmadik strukturális sajátosságukra vonatkozik.
A történeti mozgás mindig cselekvő közösségek kölcsönös elhatá-rolódásának zónáiban zajlik, amelyek egyúttal fogalmilag is artiku-lálódnak. De sem a társadalomtörténet, sem a politika története nem azonos önmaga fogalmi kifejeződésével. A történelemről per-sze csak úgy írhatunk, ha rákérdezünk a fogalmilag értelmezett ko-rabeli tények és a - módszertanilag ezekből következő - reális té-nyek közötti megfelelésre. 

Ez a korrespondencia azonban végtelenül sokrétű, és nem szabad csak identitásként értelmezni, - különben minden fogalmilag vilá-gos történeti forrás már maga volna a történelem, amelynek meg-ismerése a tulajdonképpeni feladat. Egyáltalán, a nyelvi és a politi-kai-társadalmi tények történetileg más módon kapcsolódnak össze, illetve felelnek meg egymásnak, mint ahogyan azt a beszélők ma-guk észlelni képesek.
A politikai nyelv sajátosságai közé tartozik, hogy bár fogalmai a cselekvő közösségekre, intézményekre, csoportokra stb. és ezek mozgásaira vonatkoznak, nem oldódnak fel ezekben. Ugyanígy a történelem nem egyenlő a benne előforduló valamennyi megneve-zés és megjelölés, dialógus vagy vita összeadódásával, és nem ol-dódik fel azokban a fogalmakban sem, amelyek révén mindenkor felfogják. Arról van ugyanis szó, hogy nem szabad rövidre zárni a fogalmak története és a politika története közötti kapcsolatot. 
Ezt a történelem menete és “fogalmiasodása” [”Begriffenwerden”] közötti különbséget a történeti-politikai szemantika módszere méri fel.

a megnevezés - elhatárolás csoportképző ereje

A kölcsönös hozzárendelések történeti jelentősége növekszik, mi-helyt csoportokra vonatkoztatják őket. Bár a “mi’ és az “ők” puszta használata elhatárolást és kizárást jelez, ugyanakkor feltétele a cse-lekvési képességnek. Egy “mi-csoport” csak a puszta megjelölés-nél és megnevezésnél többet tartalmazó fogalmak révén válhat po-litikailag hatékony cselekvő közösséggé. Egy politikailag vagy tár-sadalmilag egységes cselekvő közösség olyan fogalmak révén konstruálódik, amelyek körülhatárolják és ezzel másokat kirekesz-tenek azaz, amelyek révén a közösség meghatározza saját magát. Empirikusan létrejöhetnek csoportok parancsra vagy konszen-zussal, szerződéskötéssel vagy propaganda hatására, szükségből vagy rokonsági alapon, ezek révén egyszerre vagy bármilyen más módon: ám minden esetben szükség van olyan fogalmakra, ame-lyekben a csoport magára ismer Az embereknek definiálniuk kell magukat, ha egységesen akarnak fellépni és cselekedni. 
Az ilyen értelemben használt fogalom nemcsak jelzi a közös cse-lekvést, hanem formálja és teremti is. 
A fogalom tehát nem csupán jelzője, de teremtő tényezője is politi-kai vagy társadalmi csoportoknak.

A társadalom és alrendszerei Luhmannál

“Míg egy egy önreferenciális rendszer környezetének differenciá-lódását a rendszer megfigyelési képessége teszi lehetővé, és korlá-tozza, addig a belső differenciálódás közvetlenül az önteremtő új-ratermeléshez kötött. Az újratermelés nem egyszerűen a fennálló másolatát jelenti, hanem állandó újjáalkotást, tehát az újratermelés lehetőségeinek újratermelését is. Eleget kell tennie ugyan az össz-rendszeren belüli kapcsolódási képesség önteremtéshez kapcsolt feltételének, ám új lehetőségeket nyithat meg, saját belső rendszer-környezet különbségeket alkothat, s ezzel rendszereket hozhat létre a rendszerekben. Ezzel előzetesen utalhattunk az alrendszerek kép-ződése révén történő rendszerdifferenciálódás néhány jellegzetes-ségére; 
•	az alrendszerképződés öngerjesztő módon történik, másként kifejezve: nem az összrendszer, hanem az alrendszer a diffe-renciálódás alanya.
•	a differenciálódott alrendszerek továbbá maguk is önteremtő zárt rendszerek a rendszerekben, tehát egymás számára kör-nyezeteket alkotnak, amelyek kölcsönös alkalmazkodási fo-lyamatokat (interpenetrációkat) indítanak el. 

Vannak egyszerű szociális rendszerek, például a jelenlevők közötti interakciós rendszerek, amelyek nem differenciálódnak tovább.” (Staubmann szociológiaelmélet 239), de Luhmannt a modern és a világtársadalom érdekli.

“A modern társadalmak, a korábbiaktól eltérően szegmentálisan vagy hierarchikusan tagolt társadalmak, amelyekre a funkcionális differenciálódás a jellemző: több eltérő funkciót betöltő alrend-szerre tagolódnak. ... 
A szociális rendszerek az értelemteli kommunikáció rendszerei. A társadalom, mint a legátfogóbb szociális rendszer ezért valamennyi értelmesen egymásra épülő kommunikáció összessége, ennek kö-vetkeztében nincs szociális környezete, tehát semmivel sem képes kommunikálni a környezetében.
A szociális rendszerek magyarázatát három fogalomra korlátoztuk, ezért három részelméletben adtuk elő: kommunikáció, értelem és struktúra. A modern társadalom funkcionális differenciálódásának megértése érdekében most mindegyik részelméletből egy-egy fo-galmat ragadunk ki, s ezeket összekapcsoljuk egymással: kom-munikációs médiumok, kétértékű kódolás és szemantika.

A szimbolikusan általánosított médiumok létrejöttének célja, hogy növeljék a kommunikáció iránti fogadókészséget - a kommu-nikációval ugyanis együtt jár a befogadás motívuma - s ezzel az önmagában valószínűtlen kommunikációkat sikerre vezessék.  (Staubmann szociológiaelmélet 240)
“Mai társadalmunkban a legsikeresebb/következményekben leg-gazdagabb kommunikáció ilyen kommunikációs médiumokon ke-resztül bonyolódik, ennek megfelelően a szociális rendszerek létre-jöttének esélyét a megfelelő funkciók szabják meg.” (Luhmann 1984 222). A kommunikációs médiumok emellett az értelem lehe-tőségeihez kötődnek, s mint már említettük, az értelem különbsé-geket teremt. Funkcióspecifikus alrendszerek létrejöttekor mármost felismerhetők olyan “vezérkülönbségek” amelyeket Luhmann kétértékű kódnak nevez. A mindenkori kétértékű kódok alkotják a vezérkülönbségeket, amelyek körül létrejönnek az alrendszerre jellemző szemantikák, a kommunikációk strukturális előírásai.
A kódolás adja a megkettőzés lehetőségét. (ezzel a megfigyelését). A nyelv, pl. minden kijelentéshez az igenlés és tagadás lehetőségét adja, ezáltal a kommunikáció képernyőjén minden kontingensként mutatkozik.
Maga a kód nem lehet a kiválasztás kritériuma, ezért minden kód-hoz programok tartoznak, amelyek a kódhoz történő hozzárendelé-seket méri. Például az igaz/hamis kétértékű kód programjai lehet-nek az érvényesség, reprezentativitás, logikai ellentmondás-men-tesség, amelyek együttese, mint program igazolja, hogy a kijelenté-sekhez az igaz, vagy hamis értéket rendeljük.
Ha kétértékű kódok révén funkciórendszerek önállósulnak, ez azt jelenti, hogy egyrészt önállóvá válnak más alrendszerekkel és az össz-rendszerrel szemben, mert csak ők használják a vezérkülönb-ségeket. A politikai megalkuvás, a jogszerűség, a szépség stb. pél-dául nem lehet az igazság kritériuma, és fordítva, annak program-jait csak a mindenkori funkciórendszer szabja meg.
Luhmann a gazdaság, jog, politika, vallás, tudomány, nevelés, művészet, intim kapcsolatok szférájára dolgozta ki 

Gazdaság

A gazdaság, mint önálló társadalmi alrendszer elkülönülése a pénz-nek, mint szimbolikusan általánosított kommunikációs médiumnak a megjelenésével kezdődik. 
A pénz a fent ismertetett értelemben kommunikációs médium, te-hát szimbólum, amelynek segítségével növelhető egy önmagában valószínűtlen, kommunikációkra való felvevőkészség valószínű-sége: munkát keresünk, pedig tulajdonképpen nem akarunk dol-gozni, odaadunk dolgokat, amelyekre még szükségünk volna, de pénzt adnak értük. ... 
Vagy a pénz harmadik személyek esetében jogosnak tünteti fel, ha azok szűkösen jutnak anyagi javakhoz ..  ezzel enyhül az elosztás konfliktusos jellege, s ez tehermentesíti a politikai rendszert.
A pénz, mint kommunikációs médium a kiválasztáshoz indítékot kapcsol. Ha egyszer érvényre jutott egy ilyenirányú teljesítőképes-ségének tapasztalata, háttérbe szorulnak a motiváció egyéb formái. Ezzel veszít jelentőségéből az erkölcsi, vallási, szolidaritási, (szomszédsági) kötelmekhez fűződő munkavégzés, vagy javak áta-dása.  

Luhmann az “ördögi” kifejezést használja a pénznek erre a hatá-sára. Az eredeti szimbolikus értelemben “összekötő” ellenfogalma az ördögi (diabolikus), a “szétválasztó” ez  egyszerre összeköt és szétválaszt. S ez a sajátosan gazdasági kritériumok kiterjedését és a vele szemben álló többiek kiszorítását jelenti, s ezzel fokozatosan kialakul az alrendszer csak rá jellemző működése, ezzel válik ki, differenciálódik ki az alrendszer. 
És mint alrendszer létrehozza a csak rá jellemző kommunikációs típust
•	egységnyi cselekedete a fizetés. A fizetés/nem fizetés a kettős kétértékű kódja a gazdaságnak
•	a kétértékű kódhoz az árak segítségével lehet programot ren-delni. Az árak segítségével tudjuk megmondani helyesek e a fizetések vagy sem.